Lesní hospodářské plánování

Vážení přítomní,

dovolte, abych nejdříve poděkoval organizátorům této konference, že mě pozvali. Jsem soukromník, terminologií zákona o dani z příjmu osoba samostatně výdělečně činná a sám sebe označuji jako taxátora na volné noze. Proto bych chtěl předeslat, že zde zastupuji pouze sám sebe a budu prezentovat pouze svoje názory.

Měl bych zde promluvit na témě lesní hospodářské plánování. Nejdříve bych Vás chtěl v kostce seznámit s historií hospodářské úpravy lesů, neboť se domnívám, že pochopení jejího vývoje přispěje k chápání jejího dnešního postavení. Na úplný začátek si ale dovolím malou odbočku k našim kolegům zemědělcům a vše uvedu několika suchými čísly.

Celá Česká republika má rozlohu necelých 8 milionů ha, z toho je téměř 7 mil. ha hospodářsky využívané půdy. Zemědělské půdy máme cca  4,3 milionů ha, přičemž něco přes 3 miliony ha připadá na ornou půdu, cca 800 tisíc ha jsou trvalé travní plochy. Zemědělsky obhospodařované pozemky zaujímají tedy něco přes ½ státu.

Vedle těchto zemědělsky využívaných ploch máme něco přes 2,6 mil. ha lesů. Z hlediska plochy celého státu je to cca 1/3, v poměru k zemědělsky využívaným pozemkům se jedná téměř o 2/3, v poměru k orné půdě téměř 90 %. S malou nepřesností lze tedy říci, že v Česku máme lesů zhruba tolik, kolik máme orné půdy. Jaký je ale postoj státu k hospodářským aktivitám provozovaným na zemědělsky využívané půdě a jaký k hospodaření v lesích?

Pro oblast zemědělství ve vztahu k využití půdy u nás platí dva základní právní předpisy – je to zákon o ochraně zemědělského půdního fondu č. 334/1992 Sb. a zákon o zemědělství č. 252/1997 Sb. 

V otázce povinností vlastníků pozemků první norma přikazuje hospodařit tak, aby nedocházelo ke znečišťování půdu a zdrojů pitné vody a nebyly poškozovány okolní pozemky i pozemky vlastní (§ 3).

Druhá právní norma povinnosti vlastníkům pozemků už vůbec nepředepisuje, ale naopak deklaruje, že je základním nástrojem pro vytváření podmínek pro zajištění schopnosti českého zemědělství zabezpečit výživu obyvatel, potravinovou bezpečnost a potřebné nepotravinářské suroviny, vytváření předpokladů pro podporu mimoprodukčních funkcí zemědělství, které přispívají k ochraně složek životního prostředí jako půdy, vody a ovzduší a k udržování osídlené a kulturní krajiny, a pro stanovení povinnosti náhrady újmy pro osoby poškozené přikázanými režimy hospodaření vyplývajícími ze zákonných omezení (§ 1).

Obecným znakem těchto právních norem je, že v podstatě pouze zakazují poškozovat půdu a jsou podkladem pro další právní předpisy, umožňující čerpání četných finančních podpor téměř na kde co. V těchto právních předpisech bychom marně hledali ustanovení anologická ustanovením lesního zákona, která by omezovala např. velikost oraného půdního celku, přikazovala lhůtu k osetí či osázení plodinami, vyžadovala souhlas úřadu ke sklizni plodin před jejich dozráním či povolení k předčasnému zaorání, nebo předepisovala vyhotovení jakéhosi hospodářského plánu včetně zaznamenávání bohatosti úrody a předkládání těchto záznamů úřadům.

Jak absurdní patrně nám všem by připadala tato „pravidla“ ve vztahu k zemědělsky využívané půdě, tak jako samozřejmé je ale chápeme a přijímáme ve vztahu k lesům. Co je jiného na lesích, že si zaslouží tak diametrálně odlišný přístup společnosti, že nakládáni s nimi a hospodaření v nich svazujeme daleko přísnějšími právními normami, znamenajícími v nejednom směru hluboký zásah do vlastnických práv a vyžadující součinnost s lesnicky vzdělaným odborníkem? Co je či bylo příčinou oné regulace nakládání s lesním majetkem, v podstatě nemající obdobu v jiné hospodářské činnosti? Lze vůbec nalézt jiné odvětví hospodářské činnosti, kde by stát předepisoval hospodařit podle předem úřadem schváleného plánu?

Regulace v obecném významu bývá zaváděna, hrozí-li nedostatek nebo dokonce ztráta, a to čehokoli. Právní normy ve vztahu k lesnictví, na rozdíl od výše uvedených zemědělských zákonů, výrazně regulují nakládání s lesy, resp. jejich hospodářské využití. Co bylo důvodem k tomu, že již před mnoha lety byly vydávány předpisy a nařízení, zakazující zpočátku pustošení lesů, později přikazující zalesnění vykácených ploch, zaměstnávání lesnicky vzdělaných odborníků či plánování? 

Domnívám se že, že důvodem nebyla starost o krajinu (dnes bychom řekli ekologie), nedostatek pitné vody, přílišná eroze či jiné, z dnešního pohledu humánní zájmy, ale pouze nedostatek dřeva. 

Nejméně lesů bylo na území dnešního Česka do začátku 17. století. Odhadujeme, že tehdy bylo u nás asi 1,5 mil. ha lesů, tedy necelých 60% dnešní rozlohy. Nejednalo se ale o lesy v dnešním slova smyslu, ale často o tak zvané porostliny – lesy s nepříliš vysokou zásobou dřeva. 

Změny ve výrobě počátkem 18. století  znamenaly zvyšování spotřeby dřeva a další nápor na lesy, takže v polovině 18. století vlády středoevropských zemí musely řešit problémy zásobování městského obyvatelstva palivovým dřevem. A právě v tomto období jsou vydávány první předpisy, zakazující pustošení lesa a propagující umělé zalesňování, úpravy těžeb a kontroly hospodaření.

Zvyšující se spotřeba dřeva vedla od těžby toulavé a výběrné s ponecháváním výstavků jakožto zdroje obnovy lesa k soustřeďování těžeb s následnou umělou výsadbou. Takovýto způsob výroby dřeva vyžadoval nový prvek hospodaření v lese – těžební úpravu.

Těžební úprava nebyla v lesích zavedena jako předpisem nařízená nutnost, ale vyvstala jako nezbytnost na větších lesních majetcích, nucených zákonitostmi trhu hospodařit na výnos a odolávat tak ekonomickému tlaku rozvíjejícího se průmyslu. Potřeba trvalé a pokud možno vyrovnané těžby kladla požadavky na odhady zásob dřeva a určení období, po které je možné požadované množství dřeva těžit.

Již z první poloviny 18. století máme dochované zprávy o vyhotovování lesních hospodářských plánů, obsahem a základním členěním ne nepodobných dnešním. Tyto plány sestávaly ze zjištění stavu lesa a jeho rozdělení, lesnických map, stanovení výše těžby a další pokynů pro hospodaření v lesích. Těžební úprava byla zpočátku založena na plošných ukazatelích soustavy lánové a později staťové, které v sobě zahrnovaly zásady prostorové a časové úpravy. Avšak problémy s dodržováním prostorového uspořádání lesa z nich vyplývající vedly na přelomu 18. a 19. století  k postupnému přechodu k těžební úpravě založené na zjištění porostních zásob a odvození výše těžeb pomocí vzorců. Vzorcové metody pracují nejenom s porostní zásobou a časem, ale též s přírůstem. Řeší pouze časovou úpravu těžeb, umístění těžby již ponechávají na vůli lesního hospodáře.

V polovině 19. století se prostá těžební úprava mění na hospodářskou úpravu lesa, jak ji známe dodnes. Les se začíná měnit v les věkových tříd a základem těžební regulace se stává plocha věkových tříd a jejich vzájemný poměr. Účelem takto zařízeného lesa je v co nejkratším čase a s minimem ztrát dosáhnout tzv. normality lesa, tj. rovnoměrného zastoupení všech věkových tříd.

Povinnost hospodařit podle lesního hospodářského plánu byla v českých zemích zavedena v roce 1893 zákonem pro lesy v majetku obcí. Tato povinnost se nevztahovala na lesy  soukromé, ani státní (stát v té době vlastnil na území dnešního Česka pouze cca 9 tisíc ha lesů, obecních lesů bylo méně než 10%).  Podle tohoto zákona musely být vyhotoveny plány pro všechny obecní lesy, přičemž u majetků do 50 ha mohl úřad vyhotovení plánu prominout. Zákon nepředepisoval náležitosti plánu. Obecní zastupitelstvo vybíralo zpracovatele plánu i plán schvalovalo, po schválení byl plán předkládán úřadu ke konečnému schválení, přičemž zůstávala povinnost veškeré těžby v obecních lesích předem oznamovat úřadu.

Povinnost hospodařit podle hospodářského plánu i v jiných než obecních lesích byla zavedena zákonem č. 82/1918 Sb., o prozatímní ochraně lesů. Podle tohoto zákona měli podle plánu hospodařit ti vlastníci lesů, kteří v té době podle plánů již hospodařili. Zákon také zavedl další regulaci těžeb, a to stanovením nejnižšího přípustného obmýtí a zákazem snižování obmýtí již stanoveného.

Dalším omezením v nakládání s lesy byl zákon č. 37/1928 Sb., o zatímní ochraně lesů, a navazující vládní nařízení č. 97/1930 Sb. Podle těchto předpisů byla povinnost hospodařit podle hospodářských plánů rozšířena pro všechny lesy nad 50 ha, pro lesy obecní a singulární i pod 50 ha. Povinnost mít hospodářský plán se tak vztahovala na cca 85% všech lesů. 

Vládní nařízení č. 97/1930 Sb. např. definovalo lesní hospodářský celek, který schvaloval úřad, dosti podrobně určovalo náležitosti lesního hospodářského plánu (včetně umístění mýtních těžeb), způsob schvalování a obnovování plánu a povolování jeho změn. Zavedlo také povinnost vést lesní hospodářskou evidenci a její sumář předkládat každoročně úřadu. Plánem určenou výši roční těžby nebylo možné v jednotlivých letech platnosti plánu překročit bez oznámení úřadu a prokázání zašetření zásob.

Vládní nařízení č. 35/1944 Sb., o zařízení lesů, přikazovalo hospodařit podle lesního hospodářského plánu fyzickým osobám vlastnícím více než 50 ha lesů, ostatním vlastníkům lesů pak bez ohledu na výměru lesa. Nařízením byl podrobně stanoven obsah plánu, přičemž obmýtí mělo být stanoveno tak, aby zajišťovalo pokud možno výrobu velkého množství dřeva. Průměrný roční celkový přírůst tvořil horní hranici trvale možných těžeb, přičemž předmýtní těžba musela být naplněna a mýtní těžba nesměla být překročena.

Navazující vyhláška č. 539/1944 Sb., ještě podrobněji rozváděla vládní nařízení a vymezila obsah lesních hospodářských plánu, jak je s drobnými odchylkami známe dodnes. Pro stanovení výše těžby bylo možné použít či vzít do úvahy více těžebních ukazatelů (celkový běžný přírůst, celkový průměrný přírůst, poměr věkových tříd, dřevní zásobu, těžební procento apod.).

Zákon č. 166/1960 Sb., o lesích a lesním hospodářství, rozšířil povinnost hospodařit podle plánu na všechny lesy. Plány se vyhotovovaly pro lesní hospodářské celky, utvořené bez ohledu na vlastnictví lesů. Prováděcí vyhláška č. 17/1961 Sb., omezila max. velikost lesního hospodářského celku na 10 tisíc ha, pro stanovení výše těžby mýtní za hospodářskou skupinu byl použit jako ukazatel průměrný mýtní přírůst, který bylo možné při nedostatku či nadbytku mýtních porostů nahradit 1/20 zásoby mýtních porostů. Podrobnější náplň lesních hospodářských plánů byla ponechána na prováděcí směrnice. Nestátní vlastníci lesů (v té době vesměs lesy v užívání zemědělských družstev) ztratili hospodářskou volnost a byli nuceni pouze plnit úkoly plánu.

Zákon č. 96/1977 Sb., o hospodaření v lesích a státní správě lesního hospodářství, vymezil závazné ukazatele a údaje plánu, kterými byl hospodářský způsob, výše těžeb stanovená těžebním procentem v jednotlivých věkových stupních a úkoly obnovy a výchovy lesních porostů, přičemž mělo být dosaženo nepřetržité rozšířené reprodukce a rovnoměrného zastoupení věkové skladby. Prováděcí vyhláškou č. 13/1978 Sb. byl vymezen obsah plánů, pro výpočet výše těžeb byla stanovena těžební procenta podle věkových stupňů a dřevin, v případě mýtních těžeb v závislosti na obmýtí a době obnovní. Vyhláška definovala hospodářské soubory a jejich hlavní charakteristiky  - v závislosti na přírodních podmínkách (lesním typu) a dřevině přípustné obmýtí, dobu obnovní a velikost obnovních sečí. V nestátních lesích bylo možné pouze realizovat plánem předepsané úkoly, jejich neplnění mělo za následek odejmutí užívacího práva.

Dnes platný lesní zákon č. 289/1995 Sb., nadále zachovává celoplošné hospodářsko-úpravnické zařízení lesů. Povinnost plánu je opětovně zavedena pro lesní majetky nad 50 ha, a to v rámci územní působnosti schvalujícího orgánu státní správy lesů. Pro lesy do 50 ha jsou na náklady státu vyhotovovány tzv. lesní hospodářské osnovy, mající v podstatě charakter výpisu z plánu pro daný lesní majetek. Prováděcími předpisy je obsah plánů i osnov ponechán v podstatě ve stejné formě, jako v předchozí právní úpravě z roku 1977, resp. 1978. Navíc je zavedeno nové závazné ustanovení, a to tzv. minimální podíl melioračních a zpevňujících dřevin při obnově porostu. Těžební úprava je přípustná i v redukované podobě jako pouze celková pro celý lesní hospodářský celek, z povinných součástí plánu byla vypuštěna těžební mapa. Znamená to tedy, že plán nemusí obsahovat podrobné návrhy těžeb pro jednotlivé porosty či porostní skupiny.

Lesní hospodářský plán se podle poslední právní úpravy stal opět nástrojem vlastníka lesa. Přestože zákonem a prováděcími předpisy vymezený obsah plánu svědčí o přetrvávající snaze o regulaci hospodaření v lesích, praxe začíná nalézat skuliny v právních ustanoveních. Tak např. ukazatel výše těžby mýtní je silně závislý na obmýtí, avšak vyhláškou stanovené obmýtí pro jednotlivé hospodářské soubory v závislosti na porostním typu má takové rozpětí, že je možná výrazná změna ukazatele samotného. Výše roční těžby není omezena, takže předpis celkové těžby na dobu platnosti plánu je možné vytěžit v podstatě kdykoliv a po jeho vyčerpání žádat o změnu plánu nebo vyhotovení plánu nového. Obdobná situace je při změně vlastnictví lesa – jakákoliv plocha lesa, která byla zařízena plánem, se po převodu vlastnictví stává lesem bez platného plánu, kde je možné těžit po předchozím oznámení těžby a v rámci jiných omezujících ustanovení zákona (obnova lesa pouze v porostech starších než 80 let, maximální výměra holiny do 1 ha, omezení přiřazovat holiny k nezajištěným kulturám, zákaz prořeďování porostů pod sedm desetin plného zkamenění apod.). Pro majitele lesa, který se nechce nechat omezovat plánem, existuje více možností, jak se omezením vyhnout.

V případě lesních hospodářských osnov je situace ještě volnější – pokud se vlastník lesa rozhodne, že obsahem osnovy nechce být vázán, protokolárně ji nepřevezme a při dalším hospodaření v lesích se řídí pouze ustanoveními lesního zákona. Proti takovému postupu byla v lesním zákoně drobná pojistka v ustanovení, že těžbu v lesích bez schváleného plánu či protokolárně převzaté osnovy je možné provést jen se souhlasem odborného lesního hospodáře. Avšak po novele zákona v roce 2000 musí odborný lesní hospodář souhlas k těžbě vydat, pokud tato není v rozporu se zákonem.

Skutečnost, že situace v lesích v otázce hospodářského plánování se začíná odchylovat od představ autorů lesního zákona a zastánců regulační úlohy státu, vede v současné době k snahám o změnu lesního zákona. Na straně jedné jsou to snahy o posílení kontrolní úlohy státu včetně úvah o povinném zavedení hospodářského plánu opět do všech lesů, v případě drobných lesních majetků zařazených do obnovených lesních hospodářských celků bez ohledů na vlastnictví, na straně druhé o zrušení povinnosti hospodařit podle plánu alespoň v soukromých lesích.

	Aby bylo možné uvažovat o možném dalším vývoji, je třeba si odpovědět na otázku, co to vůbec hospodářská úprava lesů je, jaké bylo, je a mělo by být poslání hospodářské úpravy lesů a komu sloužila a sloužit by měla.

Hospodářská úprava lesů za dobu své existence prošla značným vývojem. Od jednoduché těžební úpravy využívající plošných ukazatelů po dnešní zpracování výsledků venkovních šetření na počítačích, umožňujících díky růstovým modelům programovat budoucí vývoj lesních porostů v délce celého obmýtí. Od poznané nezbytnosti na lesních majetcích hospodařících na výnos, přes nástroj regulace těžeb ze strany státu až po současnost, kdy je zvažována její další úloha v rámci lesního hospodářství.

Hospodářská úprava lesů je někdy označována za královskou lesnickou disciplínu. Musí umět skloubit v sobě poznatky nauky o prostředí, obnovy, zakládání a výchovy lesních porostů, zákonitostí růstu jednotlivých dřevin v čistých porostech i v nejrůznějších porostních směsích, lesní těžby i dopravnictví a v neposlední řadě i celospolečenské nároky na obecné využití lesů.

Podle lesnického slovníku naučného (Praha 1994 a 1995) je hospodářská úpravu lesů  „ekologická, syntézní, metodická a prognostická disciplína, jejímž úkolem je zajištění přírodní reprodukce lesního ekosystému v souladu se zájmy společnosti a vlastníků lesa. Řídí se dvěma základními principy : principem hospodaření v souladu s přírodními podmínkami a principem těžební vyrovnanosti a nepřetržitosti. Oblast praxe hospodářské úpravy lesů je prostředkem dlouhodobého lesnického plánování na různých organizačních úrovních, zajišťuje vazby mezi těmito úrovněmi, navrhuje, resp. posuzuje cíle hospodaření, má informační a kontrolní funkci, je prostředkem řízení, na nejnižší úrovni je službou vlastníkovi lesa.“

Pokud budeme souhlasit s touto definicí, potom se musíme smířit s tím, že hospodářská úprava lesů je čímsi, co stojí nad vlastníkem lesa a jeho zájmy, že lesní hospodářské plány a hospodářsko-úpravnické zařízení pokud možno všech lesů je nutností a že tedy stát má nezastupitelnou úlohu náplň hospodářské úpravy lesů stanovit. 
 
	Dovolím si ale s některými částmi uvedené definice nesouhlasit. Předně se nedomnívám, že  hospodářská úprava lesů by měla být prostředkem dlouhodobého lesnického plánování na různých organizačních úrovních a pouze na té nejnižší službou vlastníkovi lesa. Podle mého názoru by měla být především službou vlastníkovi lesa. Nikoli navrhovat cíle hospodaření v lese, ale  zajišťovat realizaci vlastníkem lesa stanovených cílů hospodaření a současně garantovat, že způsob dosažení těchto cílů bude v souladu s celospolečenskými zájmy, případně oprávněnými a vlastníkem lesa akceptovanými zájmy jiných osob.

	Také nesouhlasím s tím, že hospodářská úprava lesů se jenom řídí principem těžební vyrovnanosti a nepřetržitosti. Těžební nepřetržitost a vyrovnanost nelze zajistit pouze hospodářsko-úpravnickým plánováním. Tyto musí být zajištěny buď právními předpisy, např. ustanovením o maximální roční výši mýtních těžeb nebo stanovením nejnižšího přípustného obmýtí, nebo musí vycházet z vůle vlastníka lesa. Hospodářská úprava lesů zná metody a postupy, jak zajistit těžební nepřetržitost a vyrovnanost a umí odhadnout, v jakém časovém horizontu a s jakým efektem toho lze dosáhnout, ale neměla by nepřetržitost a vyrovnanost předepisovat jako jediný princip hospodaření.

	Kontrolní funkce hospodářsko-úpravnického plánování by měla být ponechána ve výlučné pravomoci vlastníka lesa. Měla by sloužit pouze pro kontrolu dosažené úrovně vlastního hospodaření, nikoli se stávat nástrojem kontroly dodržování právních předpisů. Právní předpisy by měly být vydávány v takové podobě, aby při kontrole jejich dodržování bylo možné vycházet pouze ze skutečného stavu lesa, nikoliv z hospodářského plánu a výsledků jeho realizace.

Lesní hospodářské plánování nevzniklo z příkazu státu, ale jako poznaná nutnost při hospodaření na výnos v soukromých lesích. Ve většině okolních zemích západním směrem od nás, které neprošly historickým vývojem podobným našemu, zůstává hospodářské plánování v soukromých lesích právními předpisy nedotčeno. Pouze je doporučováno a finančně podporováno. Jako nezbytná součást hospodaření v lese je ale předepsáno u takových majetků, které mají vztah k veřejným financím, resp. hospodaří podle finančních plánů (rozpočtů). To platí pro lesy státní, obecní a jiné společenstevní.

	V případě státních lesů je to pochopitelné. Stát jakožto vlastník nemá v podstatě jinou možnost, jak hospodaření na takovémto majetku řídit. V tomto případě by mělo být plně na státu, jaká pravidla hospodaření ve svých lesích určí. A protože stát by svou vůli jinak vyjadřovat neměl, náplň hospodářského plánování pro státní lesy by měla být stanovena předpisem. Rámcově zákonem, podrobněji prováděcími předpisy. Dokonce se domnívám, že hospodářský plán pro státní lesy by neměl být vyhotovován na základě objednávky a požadavků  správce majetku, ale vlastníka – státu. Pro zařízení státních lesů by podle mne měly být vydány daleko podrobnější předpisy (např. směrnice), než je tomu dosud.

	U ostatních veřejných (společenstevních) lesů by patrně povinnost hospodařit v lese podle plánu měla zůstat zachována. Předepsaný obsah těchto plánů by měl být redukován na takové náležitosti, které by v konečné podobě plánu dávaly relevantní informaci o předpokládaném dosažitelném hospodářském výsledku. Důvodem pro zachování hospodářského plánování v těchto lesích by neměla být snaha předepisovat rovnoměrné hospodaření, ale zabránění tzv. vytunelování lesního majetku jednou skupinou spoluvlastníků nebo dočasných správců skupině druhé, o kterou by se v konečné fázi musel finančně postarat stát. Zvlášť naléhavé se toto jeví v případě obecních lesů.

	V soukromých lesích nevidím důvod pro povinné hospodářsko-úpravnické zařízení lesů. Pro drobné lesní majetky je podrobný hospodářský plán zbytečností, pro velké lesní majetky hospodařící na výnos již nezbytnou nutností, bez které se zodpovědný vlastník neobejde. Náležitosti takového plánu není nutné stanovovat předpisem, neboť lze předpokládat, že pro vyhotovení takovýchto plánů budou více či méně využity předpisy pro zařízení lesů státních či společenstevních (opisovat umíme přeci všichni již ze základní školy).

	Souhlasím s názorem, že z celospolečenského hlediska je plánovité hospodaření je v lesích spíše prospěšné. Než příkazy a zákazy, měli bychom raději preferovat pozitivní motivaci. V případě hospodářského plánování v soukromých, případně i jiných nestátních lesích, by to mohla být finanční podpora těch vlastníků lesa, kteří si nechají plán vyhotovit, případně se zaváží k jeho dodržování po celou dobu jeho platnosti, nebo některé jeho náležitosti postoupí k různému stupni využití orgánům státní správy lesů (např. lesnické mapy, celkové přehledy apod.). Co bych ale nedoporučoval, je odevzdávání celých plánů tzv. na disketě – v současné době se tak děje v Česku, přitom údaje „vesele běhají“ po Internetu a jeden se až diví, kdo všechno se na práci taxátorů a  majetku vlastníka lesa přiživuje.

	Otázkou zůstává, zda zachovat dosud celoplošné hospodářsko-úpravnické plánování v dnešní podobě a nadále pro lesy bez vlastního lesního hospodářského plánu vyhotovovat díla v podobě dnešních lesních hospodářských osnov. Domnívám se, že pro samotné hospodaření jednotlivých vlastníků lesů příliš velký význam nemají a jejich využití neodpovídá nákladům vynaloženým na jejich pořízení. Pokud ale bude vůle jejich zachování, měly by se stát spíše nástrojem osvěty než regulace. Při současném zániku povinnosti některých majetků mít vlastní plán si nedokážu dost dobře představit, jak zajistit celoplošné hospodářsko-úpravnické zařízení všech lesů.

	Hospodářsko-úpravnické plánování, ať už pro jednotlivé lesní majetky nebo celoplošné, úzce souvisí s regulačními nástroji státu, kterými ovlivňuje nebo by měl ovlivňovat hospodaření v lesích. Které nástroje by to měly být?

	Stát by patrně měl i v budoucnosti dohlížet na zachování lesa. I když plocha lesů dlouhodobě spíše roste a stejně tak i zásoby dřeva v lesích, měla by zůstat základní povinnost vlastníka lesa – po vytěžení zalesnit. Otázkou je pouze, v jaké lhůtě, ale to by mělo být spíše věcí společenské dohody. Jakými dřevinami, mělo by již být pouze výlučným právem vlastníka lesa. Stát by v tomto směru neměl nic nařizovat, ale naopak využít finanční motivaci či lesnickou osvětu.

	V otázce výchovy lesních porostů v nestátních lesích nevidím důvod pro nařizovací a kontrolní činnost státu. Na větších lesních majetcích je výchova porostů v podstatě poznaná nutnost, u drobných lesních majetků lze zavést jednoduchý motivační nástroj, např. zvýšit spotřební daň u paliv z neobnovitelných zdrojů, případně ji zavést tam, kde zavedena není (např. u uhlí).

	Těžba dřeva by při výchově porostů do určitého stupně proředění neměla být předmětem povolovací či kontrolní činnosti státu. Mýtní těžba by do určitého rozsahu měla být výlučnou záležitostí vlastníka lesa, případně jeho lesnicky vzdělaného poradce, od jistého rozsahu, např. plochy holiny či smýceného porostu, předmětem oznámení úřadu, od ještě vyššího rozsahu předmětem povolovacího řízení s případným podmíněním (složením kauce na zalesnění apod.). Osobně se domnívám, že horní hranice plochy mýceného porostu by neměla být striktně omezena, pokud ano, pak by se rozhodně nemělo jednat o výměru 1 či 2 ha. Těžba dříví z hlediska státu by neměla být posuzována podle množství vytěženého dříví, ale jenom a pouze podle stavu lesa.

	Stanovení minimálního obmýtí nebo maximální plochy, kterou lze ročně obnovit, má zásadní vliv na výši porostních zásob. Domnívám se, že v současné době, kdy se neodtěžuje přírůst dřeva a zásoby neustále stoupají, je takovéto opatření spíše zbytečné. To ovšem nevylučuje, aby pro mýtní těžbu v mladších porostech bylo nutné vyžádat si povolení nebo těžbu oznamovat. Ne proto, aby mohlo být zabráněno případným přetěžbám, ale proto, že mýcení mladších a tedy zpravidla labilnějších porostů by mohlo mít více negativní následky na les než v porostech mýtně zralých.

	Mám zato, že již nadešel čas, aby stát přestal kontrolovat hospodaření v lesích v rozsahu, jak to činí dosud. Že bychom se měli smířit s tím, že všechny lesy už nejsou státní, že stát zbytečně plýtvá prostředky na evidenci obrazně řečeno každého klacku v lese, že se mu to nedařilo ani v době výlučného vlastnictví lesů státem, tím spíše se mu to nebude dařit dnes. Předepisovat povinnost vést lesní hospodářskou evidenci v době, kdy „fůru“ dřeva lze prodat jako patnáct kubíků po dvou tisících nebo jako dvacet kubíků po patnácti stech“ a po deseti letech rozhodovat, zda byl porušen zákon či nikoliv, je opatření z dob lesních závodů podniků státních lesů minulého století.

	Hospodářská úprava lesů je již natolik metodicky vyspělá, že s jistou mírou nepřesnosti dokáže nejenom stanovit zásoby dřeva v lesích a naplánovat únosné těžby. Pokud by dostala zadání, dokázala by stanovit počet stromů ve všech lesích či dokonce množství jehličí na těchto stromech. Byla by to pouze záležitost materiálních a finančních prostředků a času. Otázka je, k čemu by nám to bylo.

	Jestliže dnes dokážeme les doslova rozpitvat na téměř nekonečný počet údajů a tyto zatřídit do obrovského množství souborů či databází, aby nám to „v tabulkách vycházelo do kříže“, neznamená to ještě, že toto všechno musíme bezezbytku zakomponovat do právních předpisů.

	Kdysi mi na jednom sněmu lesníků v Kostelci nad Černými lesy v polovině 90. let minulého století řekl jeden nejmenovaný význačný český lesník, zabývající se vodohospodářskou funkcí lesa : „Ale vážený pane inženýre, jen tak mezi námi – ona taková pětihektarová holina v lese není vůbec nic špatného. Kdepak by došlo k sukcesi, kde jinde by se namnožily breberky. Ale na tomto shromáždění to říkat nesmíme.“

Domnívám se, že nadešel čas o těchto věcech začít mluvit. Nejen potichu a v ústraní, ale i nahlas.

Ružomberok, 20.4.2005						Ing. Pavel Rensa